Unesi ispravnu email adresu
Podrška: pitajucene@gmail.com
Podrška: +38762645414 WhatsApp, pitajucene@gmail.com
Izgubljena šifra? Unesi svoju e-mail adresu i klik na "Reset". Poslaćemo link za postavljenje nove šifre na e-mail.
Objasni zašto prijavljuješ.
Objasni zašto prijavljuješ.
Objasni zašto prijavljuješ.
Najbolje vrijeme za klanjanje sabah namaza ?
Priredio: Sead ef. Jasavić Sabah nastupa nakon svršetka noći, isto kao što se šefek-crvenilo javlja s početka noći. Islamski učenjaci su složni na tome da je početak sabahskog vakta – nastup prave zore, te da je kraj sabahskog vakta – izlazak sunca. Sulejman b. Burejda prenosi od oca a on od Poslaniviše
Priredio: Sead ef. Jasavić
Sabah nastupa nakon svršetka noći, isto kao što se šefek-crvenilo javlja s početka noći. Islamski učenjaci su složni na tome da je početak sabahskog vakta – nastup prave zore, te da je kraj sabahskog vakta – izlazak sunca. Sulejman b. Burejda prenosi od oca a on od Poslanika s.a.w.s., da ga je neki čovjek priupitao o namaskim vremenima, pa mu je rekao: „Klanjaj sa nama ova dva (dana). Kad je sunce prešlo polovinu neba (zeval), naredi Bilalu r.a., da uči ezan, nakon čega mu naredi da uči ikamet za podne namaz, nakon čega mu naredi da uči za ikindiju-namaz, kad je sunce bilo dosta uzdignuto, bijelo i svjetlo, zatim mu naredi da uči za akšam namaz kada je sunce zašlo, a zatim, po nestanku crvenila, mu naredi da uči za jaciju-namaz, nakon čega mu naredi da uči za sabah-namaz, kada je nastupila zora. Drugog dana mu naredi da uči za podne namaz, malo kasnije kad je prihladnilo, zatim je klanjao ikindiju-namaz, dok je sunce bilo uzdignuto, koju okasni dosta u odnosu na prvu ikindiju koju je klanjao, zatim preklanja akšam-namaz malo prije nestanka crvenila, zatim klanja jaciju-namaz nakon što prođe trećina noći, i klanja sabah-namaz u osvit zore, nakon čega reče: Gdje je čovjek koji se raspitivao o namaskim vremenima? Čovjek se javi i reče: Ja sam taj, o Allahov Poslaniče. Poslanik s.a.w.s., mu reče: Vrijeme vašeg namaza je između ovoga što ste vidjeli!“ (Muslim, br.1422.)
Abdullah b. ‘Amr prenosi da je Poslanik s.a.w.s., rekao: „…vrijeme sabah-namaza je sve do izlaska sunca!“ (Muslim, br.1417.)
Kada je ljepše klanjati sabah-namaz, islamski učenjaci se po tom pitanju razilaze na dva mišljenja:
1. Sabah-namaz je vrijednije klanjati s početka sabahskog vakta, u mraku, prije nastupa osvita zore. Malik, Šafija, Ahmed, Ishak, Ebu Sevr itd., koji svoje mišljenje temelje na sljedećim dokazima:
-Ajša r.a., kaže: „Žene vjernika bi klanjale sabah-namaz za Poslanikom s.a.w.s., ogrnute svojim ogrtačima, nakon čega bi se vraćale svojim kućama, a niko ih ne bi mogao prepoznati od mrkline mraka.“ (Buhari, br.578.; Muslim, br.230.)
-Ebu Berze el-Eslemi r.a., kaže: „Allahov Poslanik s.a.w.s., bi preklanjao sabah-namaz, i otišao kući, a čovjek ne bi znao pored koga je klanjao; učio je od 60 do 100 ajeta.“ (Buhari, br.541.; Muslim, 1097.)
-Enes r.a., prenosi da je Zejd b. Sabit r.a., rekao: „Sehurali smo sa Allahovim Poslanikom s.a.w.s., nakon čega smo krenuli klanjati sabah-namaz. Rekoh: Koliko vremena je prošlo između to dvoje? Reče: Onoliko koliko bi trebalo da se prouči 50 ajeta.“ (Buharija, br.576.; Muslim, br.47.)
-Ebu Mes’ud el-Ensari r.a., kaže: „Jedne prilike, Poslanik s.a.w.s., je klanjao sabah-namaz u mraku, da bi zatim, druge prilike, klanjao sabah-namaz u osvit zore. Nakon toga je sabah-namaz klanjao u mraku i umro je a nije se više vraćao sabah-namazu u osvit zore.“ (Hasen. Sunen, Ebu Davud, br.394.; Sahih, Ibnu Huzejme, br.352.; Sahih, Ibnu Hibban, 4/363.; el-Sunen el-Kubra, Bejheki, br.1771-2128.)
-Klanjati sabah-namaz s početka vremena spada u općenitost ostalih dokaza koji govore o tome da je ljepše i pohvalno namaze obavljati s početka njihova vremena.
-Ranjenje sa sabah-namazom je bila praksa pravovjernih halifa, kako to bilježi imam Ibnul-Munzir, u djelu el-Evsat, 2/374., gdje se tkđ. bilježi od Osmana i Alije r.a., da su klanjali sabah-namaz u osvit zore.
-Jedan dio uleme poput imama Šafije i Ahmeda rhm., smatraju da riječ „el-Isfar“ znači sigurnost nastupa prave zore, a ne osvit zore.
-Imam Ebul-‘Ala el-Mubarekfuri rhm., kaže: „Nema sumnje da su hadisi koji govore o obavljanju sabah-namaza u početnoj mrklini (el-taglis), brojniji, ispravniji i jači od hadisa koji govore o obavljanju namaza u osvitu zore (el-isfar), i mezheb-stav, većine islamske uleme jeste taj da je obavljanje namaza u početnoj mrklini vrijednije što je ujedno preče i bolje.“ (Pogledaj: Tuhfetul-Ahvezi, 1/184.)
2. Sabah-namaz je vrijednije klanjati s kraja sabahskog vakta prilikom osvita zore. Imam Ebu Hanife sa svoja dva učenika, i imam Sufjan el-Sevri rhm., svoj stav temelje na sljedećim dokazima:
-Rafi’a b. Hadidž r.a., kaže: Allahov Poslanik s.a.w.s., je rekao Bilalu r.a.: „Odgodi sabah-namaz do osvita zore sve dok ljudi ne budu vidjeli mete strijela svojih!“ (Musned, el-Tajalisi, br.1003.; Mu’udžemul-Sahabe, Begavi, br.720.; el-Mu’udžem el-Kebir, Taberani, br.4289.; Musned, Ibnu Ebi Šejbeh, br.83.)
-Rafi’a b. Hadidž r.a., kaže: Čuo sam Allahovog Poslanika s.a.w.s., kako je rekao: „Sabah-namaz klanjajte u osvitu zore, jer je tada nagrada veća!“ (Sahih. Sunen, Tirmizi, br.154.; Sunen, Nesa’i, br.548.; Musned, Ahmed, br.17318-17325-23685.; Sahih, Ibnu Hibban, br.1490.; Musned, el-Bezzar, br.1356.)
-Imam el-Tirmizi rhm., kaže: „Ima uleme među ashabima i tabi’inima koji su smatrali da se sabah-namaz treba klanjati u osvitu zore, i na tom stavu je Sufjan el-Sevri rhm.. Imam Šafija, Ahmed i Ishak smatraju da riječ „el-isfar“ znači da budemo potpuno sigurni i bez ikakve sumnje da je sabahsko vrijeme nastupilo, a ne da riječ „el-isfar“ znači da se sabah-namaz odgađe.“ (Sunen, el-Tirmizi, br.154.)
-Sejjar b. Selameh kaže: Ja i moj otac smo ušli kod Ebu Berze el-Eslemija, pa ga moj otac upita: Kada je Poslanik s.a.w.s., klanjao farz-namaze (el-mektuba) – na šta odgovori riječima: „Klanjao bi podne namaz, kojeg vi nazivate prvim, kada bi sunce nagnulo s polovine neba,a ikindiju bi klanjao tako da bi se neko od nas mogao vratiti svojoj jahalici na kraju grada, a sunce bi i dalje bilo jako – zaboravio sam šta mi je rekao za akšam namaz. Volio je da odgodi jaciju-namaz, kojeg vi nazivate riječju el-‘atemeh, a mrzio je spavanje prije jacije i sijeljenje nakon nje. Sa sabah-namazom bi završavao onda kada bi čovjek mogao prepoznati čovjeka koji do njega klanja, a učio bi od 60 do 100 ajeta.“ (Buhari, br.547.; Nesa’i, br.525.; Sahih, Ibnu Hibban, 4/370.)
-Imam el-Serhasi el-Hanefi rhm., kaže: „U obavljanju sabah-namaza u osvitu zore (el-Isfar), je povećanje džemata, dok je u ranom obavljanju sabah-namaza (el-taglis), umanjenje džemata, stoga ono što vodi većem džematu je bolje i vrijednije, a i sjediti na mjestu obavljanja namaza sve do izlaska sunca je vjerom preporučeno djelo, shodno hadisu Poslanika s.a.w.s., u kojem se kaže: „Ko obavi sabah-namaz i ostane na svome mjestu sve do izlaska sunca, isto kao da je oslobodio četiri roba iz Isma’ilova a.s., potomstva!“ (Musned, Ahmed, br.22248.; Musned, Bezzar, br.1299.; el-Mu’udžem el-Kebir, el-Taberani, br.7954.) Kada se sabah-namaz obavi u osvitu zore (el-isfar), čovjek je u mogućnosti steći spomenute vrijednosti i sevape, ali ako se sabah-namaz obavi s početka vakta, u mrklome mraku (el-taglis), slabo ko će biti u stanju da postigne ovu nagradu!“ (Pogledaj: el-Mebsut, 1/431.)
* * * * *
Imam Tahavija rhm., je spojio između dokaza pobornika kako prvog tako i drugog mišljenja, rekavši: „Ono što treba jeste to da se na sabah-namaz stupa dok je mrak, a da se sa namazom završava u osvitu zore, što je u skladu sa svime što se prenosi od Allahovog Poslanika s.a.w.s., i ashaba, što je i stav imama Ebu Hanife, Ebu Jusufa i Muhammeda b. el-Hasena rhm..“ (Pogledaj: Šerhu Me’anijel-Asar, 1/184.)
* * * * *
Na kraju ćemo spomenuti i jednu predaju koja malo preciznije pojašnjava pitanje o kojem trenutno pišemo: Mu’az b. Džebel r.a., kaže: Kada me je Allahov Poslanik s.a.w.s., poslao u Jemen, rekao mi je: „O Mu’aze, u zimskom periodu klanjaj sabah-namaz s početka vakta, u mraku, i oduži s učenjem onoliko koliko ljudi mogu podnijeti, i nemoj im dosađivati, a u ljetnjem periodu, sabah-namaz klanjaj u osvitu zore, jer je noć kratka, i ljudi spavaju, pa im odgodi namaz kako bi mogli da stignu!“ (Pogledaj: Šerhul-Sunneh, el-Begavi, 2/199.; Ahlakun-Nebijji, Asbehani, br.162.; Hiljetul-Evlija’, 8/249.) – a Allah dž.š., najbolje zna!
Priredio: Sead ef. Jasavić, prof.fikha
Imam „Sultanija“ džamije, Plav, CG
————-
Vidi manjePreuzeto sa stranice https://minber.ba/category/fikh/
Kada ne kažnjavati ljude šerijatskom kaznom ?
Priredio: Sead ef. Jasavić, prof.fikha ‘Aiša r.a., prenosi da je Allahov Poslanik s.a.w.s., rekao: „Ne sprovodite šeri’atske kazne nad muslimanima dokle ikako možete. Ako muslimanu ikako nađete izlaza – oslobodite mu put. Bolje je imamu (vlastima), da pogriješi u oproštaju, nego li da pogriješi u kaviše
Priredio: Sead ef. Jasavić, prof.fikha
‘Aiša r.a., prenosi da je Allahov Poslanik s.a.w.s., rekao: „Ne sprovodite šeri’atske kazne nad muslimanima dokle ikako možete. Ako muslimanu ikako nađete izlaza – oslobodite mu put. Bolje je imamu (vlastima), da pogriješi u oproštaju, nego li da pogriješi u kazni!“ (Sahih. Mustedrek, Hakim, br.8163.; Sunen el-Bejheki el-Kubra, br.16839-18073.; Šerhul-Sunneh, Begavi, 10/330.; Musannef, Ibnu Ebi Šejbeh, br.29094.; Sunen Darekutni, br.3097.)
Alija r.a., kaže: Čuo sam Allahovog Poslanika s.a.w.s., kako govori: „Kol’ko se može, ne sprovodite šeri’atske kazne!“ (Sunen Darekutni, br.3098.)
Abdullah b. Mes’ud, Mu’az b. Džebel, ‘Ukbe b. Amir el-Džuheni r.a., kažu: „Ako ti nije kristalno jasan zločin – odloži kaznu koliko god možeš!“ (Musannef, Ibnu Ebi Šejbeh, br.29086.; Sunen Darekutni, br.3099.)
Ebu Hurejre r.a., prenosi da je Allahov Poslanik s.a.w.s., rekao: „Ne sprovodite šeri’atske kazne (el-hudud), ako ikako ima načina za to!“ (Da’if. Musned Ebu Ja’ala, br.6618.)
Abdullah b. Mes’ud r.a., je rekao: „Ne sprovodite šeri’atske kazne i smrtnu kaznu nad Allahovim robovima – sve dok ima načina za to!“ (el-Mu’udžem el-Kebir, br.9580.)
Omer b. el-Hattab r.a., je rekao: „Da obustavim sprovedbu šeri’atskih kazni zbog sumnji, draže mi je nego li da ih sprovedem u sumnji!“ (Musannef, Ibnu Ebi Šejbeh, br.29085.)
E’ameš prenosi od Ibrahima: Uvjek su govorili: „Ne sprovodite šeri’atske kazne nad Allahovim robovima – sve dok ima načina za to!“ (Musannef, Ibnu Ebi Šejbeh, br.29088.)
Zuhri rhm., je rekao: „Obustavljaj sprovednu šeri’atske kazne zbog ikakve šubhe-sumnje, koja se javi!“ (Musannef, Ibnu Ebi Šejbeh, br.29089.)
Ebu Va’il rhm., prenosi od Abdullaha r.a., da je rekao: „Obustavljajte sprovedbu smrtne kazne i bičevanja nad muslimanima, koliko god se to može!“ (Musannef, Ibnu Ebi Šejbeh, br.29090.)
* * * * *
Ibnul-Munzir rhm., kaže: „Svi koji se smatraju ulemom-učenjacima, su složni na tome (idžma’), da se šeri’atske kazne obustavljaju i ne sprovode – ako postoji bilo kakva šubha-sumnja po pitanju određenog nedjela, shodno hadisu Allahovog Poslanika s.a.w.s., koji kaže: „Obustavite sprovođenje šeri’atskih kazni zbog postojanja sumnji-šubuhat!“ (Pogledaj: Menziletul-Sunne fil-Tešri’, 1/36.)
Imam el-Sujuti el-Šafi’i rhm., kaže: „Šeri’atske kazne se obustavljaju i ne izvršavaju ako ima ikakvih sumnji (šubhi) – shodno riječima Allahovog Poslanika s.a.w.s., koji kaže: „Ne sprovodite šeri’atske kazne nad muslimanima dokle ikako možete. Ako muslimanu ikako nađete izlaza – oslobodite mu put. Bolje je imamu (vlastima), da pogriješi u oproštaju, nego li da pogriješi u kazni!“ (Sahih. Mustedrek, Hakim, br.8163.; Sunen el-Bejheki el-Kubra, br.16839-18073.; Šerhul-Sunneh, Begavi, 10/330.; Musannef, Ibnu Ebi Šejbeh, br.29094.; Sunen Darekutni, br.3097.) Šubha – sumnja, se dijeli na tri vrste:
a.) Šubhetul-fa’il: sumnja koja se našla kod izvršioca ne-djela poput čovjeka koji je spavao sa ženom misleći da je bila njegova žena.
b.) Šubhetul-mehal: sumnja vezana za sami čin, npr. da čovjek, koji je spavao sa određenom ženom, posjeduje istu, ili je u pitanju robinja koja ima više vlasnika ili je u pitanju robinja-mukateba, ili robinja-majka njegovog djeteta, ili robinja koja mu je haram.
c.) Šubhetul-tarik: sumnja načina-pravca tj. koja je došla kao dozvola od strane mudžtehida tj. da je neki čin halal kod određene uleme, a haram kod druge, poput mut’ah braka, braka sklopljenog bez dozvole staratelja, ili bez svjedoka, kao i svako sklapanje braka u vezi kojeg se islamska ulema razilazi, kao i pijenje alkohola radi liječenja, i ako je jače mišljenje da je u pitanju haram, zbog šubhe razilaženja uleme po tom pitanju. (Pogledaj: el-Ešbah vel-Neza’ir, 1/236.)
Šejhul-islam Ibnu Tejmijje rhm., kaže: „Naša vjera daje prednost dobročinstvu prema ljudima i opraštanju, nad ružnom ophođenju prema njima i osveti, shodno hadisu Allahovog Poslanika s.a.w.s., koji kaže: „Ne sprovodite šeri’atske kazne nad muslimanima dokle ikako možete. Ako muslimanu ikako nađete izlaza – oslobodite mu put. Bolje je imamu (vlastima), da pogriješi u oproštaju, nego li da pogriješi u kazni!“ (Sahih. Mustedrek, Hakim, br.8163.; Sunen el-Bejheki el-Kubra, br.16839-18073.; Šerhul-Sunneh, Begavi, 10/330.; Musannef, Ibnu Ebi Šejbeh, br.29094.; Sunen Darekutni, br.3097.)“ (Pogledaj: Minhadžul-Sunneh, 4/209.)
Šejhul-islam Ibnu Tejmijje rhm., kaže: „Svako dobro je u slijeđenju naših dobrih prethodnika (Seleful-Salih), i što više se upoznavati sa hadisom Allahovog Poslanika s.a.w.s., uz duboko razumjevanje istih (tefekkuh), Allahovog užeta se čvrsto držati, kao i svega onoga što vodi zajedništvu (džema’at), i jedinstvu (ulfeh), uz klonjenje od svega onoga što nas vodi razilaženju (hilaf), i razbijenosti (furka), izuzev ako je u pitanju kristalno jasna stvar za koju nam Allah dž.š., i Njegov Poslanik s.a.w.s., kazuju da je se klonimo – takvo što je dobrodošlo!
Ali, ako je u pitanju sumnjiva stvar – da li se zbog određenih riječi ili djela kažnjava neko ili ne – obaveza nam je izostaviti kaznu, shodno riječima Allahovog Poslanika s.a.w.s., koji kaže: „Ne sprovodite šeri’atske kazne nad muslimanima dokle ikako možete. Ako muslimanu ikako nađete izlaza – oslobodite mu put. Bolje je imamu (vlastima), da pogriješi u oproštaju, nego li da pogriješi u kazni!“ (Sahih. Mustedrek, Hakim, br.8163.; Sunen el-Bejheki el-Kubra, br.16839-18073.; Šerhul-Sunneh, Begavi, 10/330.; Musannef, Ibnu Ebi Šejbeh, br.29094.; Sunen Darekutni, br.3097.)
Ovo će se pogotovu odnositi na pitanja koja nas mogu povesti velikom zlu, ili razbijanju Ehli-Sunneta vel-Džema’ata. Zlo koje nastaje u ovakvom razilaženju je mnogo veće od zla koje nastaje kod određenih ljudi u sekundarnim pitanjima vjere!“ (Pogledaj: Medžmu’ul-Fetava, 6/505.; Muntehab min Kutubi Šejhil-Islam, el-Sekkaf, 1/183.)
Šejh Ibnu Baz rhm., kaže: „Predstavnicima muslimana (vulatul-umur), ulemi i emirima, je obaveza da obustavljaju sprovođenje šeri’atskih kazni, ako naiđu na šubhu-sumnju, koja je u uskoj sprezi sa određenim zlo-činom, pa ako, kod Hakima-sudije-vladara, kazna ne počiva na kristalno jasnim dokazima, bez postojanja ikakve šubhe/sumnje – šeri’atska kazna se neće sprovoditi, i zadovoljiće se manjom kaznom ta’azira kojom se može utjecati na počinjeno zlo, dok se propisana kazna neće sprovoditi poput kamenovanja oženjenog bludnika ili bičevanja neoženjenog bludnika, ili kidanja ruke lopovu – ništa se od navedenog neće sprovoditi osim nakon 100% dokazanosti izvršenja zločina, koje ne sadrži u sebi ni najmanju šubhu ili sumnju, uz svjedočenje dva pravedna svjedoka bez ikakve šubhe pri njima – 2 svjedoka za krađu, i 4 pravedna svjedoka za zinaluk, što isto važi i za sve ostale šeri’atske kazne. Nadležni (vulatul-emr), moraju sve navedeno uzeti u obzir, te da odlože sprovedbu šeri’atskih kazni ako se jave bilo kakve šubhe/sumnje, koje utiču na pritvrđenost samog zločina!“ (Pogledaj: http://www.binbaz.org.sa/mat/3413 )
————-
Vidi manjePreuzeto sa stranice https://minber.ba/category/fikh/
Međusobna konfrotacija i suprostavljanje između dobra i zla ?
Preveo: Sead ef. Jasavić U djelu “Medžmu’atul-Fetava“, knjiga: Usulu-Fikh, el-Temezhub vel-Ittiba’, 20/48-55., šejhul-islam Ibnu Tejmijje rhm., pod naslovom: “Sažetak o tome kada u međusobnu konfrotaciju dođu dobro i zlo, ili oba zajedno tj. kada nastaju zajedno, i ne može se nikako između njih razdviše
Preveo: Sead ef. Jasavić
U djelu “Medžmu’atul-Fetava“, knjiga: Usulu-Fikh, el-Temezhub vel-Ittiba’, 20/48-55., šejhul-islam Ibnu Tejmijje rhm., pod naslovom:
“Sažetak o tome kada u međusobnu konfrotaciju dođu dobro i zlo, ili oba zajedno tj. kada nastaju zajedno, i ne može se nikako između njih razdvojiti, već će se ili učiniti u kompletu ili ostaviti u kompletu“, kaže:
„O ovome sam već nešto slično pisao u djelu “Ka’idetul-Imareh vel-Hilafeh/Pravilo upravljanja i vladanja“, o tome da je glavna zadaća i cilj islamskog šeri’ata potpuno ostvarenje dobra, koristi i interesa, ili njihovo upotpunjenje, te potpuno anuliranje zla i šteta, ili pak njihovo umanjenje, kao i to da šeri’at daje prednost ostvarenju većeg od dva dobra, i nestanku većeg od dva zla, kao i to da se uvjek nastoji ostvarivati veći interes ispuštanjem manjeg interesa, i da će se uvjek otklanjati veća šteta činjenjem manje štete, pa kažemo:
Allah dž.š., i Njegov Poslanik s.a.w.s., su nam propisali vadžibe i mustehabbe, mada je vadžib sam po sebi mustehabb i nešto jače, a također su nam zabranjenim učinili harame i mekruhe.
Din/vjera, je pokornost Allahu i Njegovom Poslaniku, i to je din i takvaluk; to je dobročinstvo i dobro djelo, i to je šeri’at i put – i ako između spomenutih termina ima izvjesnih razlika. Pohvalio je izvjesna djela tj. dobra djela, obećavši nagradu za njih, a isto tako je i pokudio određena djela tj. loša djela, i zaprijetio kaznom onima koji ih čine.
Allah dž.š., je sve navedeno povezao sa snagom/kudret, mogućnošću/istita’ah, širinom djelovanja/vus’ah, energijom/takat, pa kaže:
„Zato se Allaha bojte koliko možete!“ (el-Tegabun: 16.)
„Allah nikoga ne opterećuje preko mogućnosti njegovih; u njegovu korist je dobro koje učini, a na njegovu štetu je zlo koje radi!“ (el-Bekarah: 286.)
„Neka imućan prema bogatstvu svome troši, a onaj koji je u oskudici – prema tome koliko mu je Allah dao, jer Allah, doista, nikoga ne zadužuje više nego što mu je dao!“ (el-Talak: 7.)
Dva zadnja ajeta, i ako su općenitog značenja, prvi ajet bi se odnosio na kontrolu i svođenje računa svojim dušama, što bi spadalo u nutarnja djela srca, dok se drugi ajet odnosi na obavezu udjeljivanja imetka. Allah dž.š., dalje kaže:
„Zato se ti bori na Allahovom putu, a za druge nisi obavezan; podstiči i vjernike!“ (el-Nisa’: 84.)
„Allah želi da vam olakša, a ne da poteškoće imate!“ (el-Bekarah: 185.)
„Allah želi da vam olakša!” (el-Nisa’: 28.)
„Allah ne želi da vas u nezgodnu situaciju dovodi – haredž!“ (el-Ma’ideh: 6.)
„U vjeri vam ništa teško nije propisao!” (Hadždž: 78.)
„O vjernici, brinite se o sebi!” (el-Ma’ida: 105.)
„A oko je u nevolji, onda pričekajte dok bude imao!“ (el-Bekarah: 280.)
„Hodočastiti Hram dužan je, Allaha radi, svaki onaj ko je u mogućnosti!“ (Alu ‘Imran: 97.)
„Neće se ogriješiti nemoćni i bolesni, i oni koji ne mogu da nađu sredstva za borbu, samo ako su prema Allahu i Njegovu Poslaniku iskreni!“ (el-Tevba: 91.)
Po pitanju posta, ihrama, tahareta, namaza, džihada… postoji niz tekstova slične sadržine.
Kada su zabrane u pitanju, Allah dž.š., kaže:
„On vam je potanko objasnio šta vam je zabranio – osim kada ste u nevolji!” (el-En’am: 119.)
„A onome ko bude primoran, ali ne iz želje, tek toliko da glad utoli, njemu grijeh nije!“ (el-Bekarah: 173.)
„A onome ko bude primoran, ali ne iz želje, samo toliko da utoli glad, pa, Gospodar tvoj će, zaista, oprostiti i samilostan biti!“ (el-Nahl: 115.)
„Gospodaru naš, na kazni nas ako zaboravimo ili što nehotice učinimo!“ (el-Bekarah: 286.)
„Nije grijeh ako pogriješite! Grijeh je ako to namjerno učinite; a Allah prašta i samilostan je.“ (el-Ahzab: 5.)
„Da je Allah htio, mogao vam je propisati ono što vam je teško!“ (el-Bekarah: 220.)
„Pitaju te o svetom mjesecu o ratovanju u njemu. Reci: “Ratovanje u njemu je veliki grijeh; ali je nevjerovanje u Allaha, i odvraćanje od Njegova puta, i časnih mjesta, i izgonjenje stanovnika njegovih iz njih – još veći grijeh kod Allaha, a zlostavljanje je gore od ubijanja!” (Bekarah: 217.)
Kada su međusobno-suprostavljeni propisi u pitanju, Allah dž.š., kaže:
„Pitaju te o vinu i kocki. Reci: “Oni donose veliku štetu, a i neku korist ljudima, samo je šteta veća od koristi.” (el-Bekarah: 219.)
„Propisuje vam se borba, mada vam nije po volji! Ne volite nešto, a ono može biti dobro za vas; nešto volite, a ono ispadne zlo po vas. Allah zna, a vi ne znate!“ (el-Bekarah: 216.)
„Nije vam grijeh da namaz na putovanju skratite, i kada se bojite da će vam nevjernici neko zlo nanijeti. Nevjernici su vam, doista, otvoreni neprijatelji!“ (el-Nisa’: 101.)
„Zlostavljanje je gore od ubijanja!” (Bekarah: 217.)
„Ako se budete nečega bojali, onda hodajući ili jašući; a kada budete sigurni, spominjite Allaha onako kako vas je On naučio onome što niste znali!“ (el-Bekarah: 239.)
„Kada ti budeš među njima i kad odlučiš da zajedno sa njima obaviš molitvu, neka jedni s tobom molitvu obavljaju i neka svoje oružje uzmu; i dok budete obavljali molitvu, neka drugi budu iza vas, a onda neka dođu oni koji još nisu obavili molitvu pa neka i oni obave molitvu s tobom, ali neka drže oružje svoje i neka budu oprezni. Nevjernici bi jedva dočekali da oslabi pažnja vaša prema oružju i oruđu vašem, pa da svi odjednom na vas navale. Ako vam bude smetala kiša ili ako bolesni budete, nije vam grijeh da oružje svoje odložite, samo oprezni budite. Allah je nevjernicima pripremio sramnu patnju!“ (el-Nisa’: 102.)
„Mi smo naredili čovjeku da bude poslušan roditeljima svojim. Majka ga nosi, a njeno zdravlje trpi, i odbija ga u toku dvije godine. Budi zahvalan Meni i roditeljima svojim – Meni će se svi vratiti. & A ako te budu nagovarali da drugog Meni ravnim smatraš, onoga o kome ništa ne znaš, ti ih ne slušaj i prema njima se, na ovom svijetu, velikodušno ponašaj, a slijedi put onoga koji Mi se iskreno obraća; Meni ćete se vratiti i Ja ću vas o onome što ste radili obavijestiti!“ (Lukman: 14,15.)
Kažemo: Ako je tačno to da dobra djela sadrže koristi u sebi, pa makar se radilo i o vadžibima, onda u njihovom ostavljanju leži šteta; u lošim djelima je šteta, mada u nekom pokuđenom postupku ima i dobra. Konfrotacija i suprostavljanje se može javiti između dva dobra između kojih se ne može sastaviti, tako da će se učiniti dobro koje je vrijednije, a ispustiti ono koje je manje vrijedno, a može se javiti i između dva zla – između kojih se ne može razdvojiti, tako da će se otkloniti zlo koje je veće tako što će se počiniti ono koje je manje, dok će se nekada konfrotacija i suprostavljanje javiti između dobra i zla između kojih se neće moći razdvojiti, jer činjenje izvjesnog dobrog djela iziskuje i činjenje lošeg, ili nečinjenje nekog lošeg djela povlači za sobom i nečinjenje dobrog djela – tako da će se, u tom slučaju, dati prednost onome što je korisnije – ili dobru uz činjenje zla, ili ostavljanju zla uz ispuštanje dobra, tako da će se dati prednost ostvarenju koristi dobra ili anulaciji štete zla!
Prva vrsta je poput vadžiba i mustehabba, farzi ‘ajna i farzi kifajeta poput: davanja prednosti vraćanju duga koji se potražuje nad dobrovoljnom sadakom.
Druga vrsta je poput davanja prednosti finansiranju porodice i familije nad finansiranjem džihada koji nije farzi ‘ajn, ili davanje prednosti finansiranju roditelja nad finansiranjem džihada koji nije farzi ‘ajn, kao što je rečeno u hadisu: “Koje djelo je najvrijednije? Reče: Namaz u njegovom vremenu. A potom koje? Reče: Dobročinstvo prema roditeljima. A potom koje: Borba na Allahovom dž.š., putu.” (Muttefekun ‘alejh)
Ili, davanje prednosti džihadu nad hadždžom kako se to bilježi u Kur’anu i Sunnetu – nekome je obavezan a nekome pohvaljen; ili, davanje prednosti učenju Kur’ana nad zikrom ako su na istom stepenu djelovanja u nečijem srcu i na nečijem jeziku, ili davanje prednosti namazu nad učenjem Kur’ana i zikrom ako jednako djeluje na djelo srca dok će se u suprotnom dati prednost zikru kojeg prati razmišljanje i strah nad kira’etom i učenjem Kur’ana koji ne prelazi ključnu kost nekog čovjeka; ovo je široka oblast.
Treća vrsta: je davanje prednosti, od strane žene muhadžirke, putovanju bez mahrema nego li ostati u nevjerničkoj sredini (darul-harb), kao što je to uradila Ummu Kulsum u vezi koje je Allah dž.š., objavio ajet imtihana/ispita: “O vjernici, kada vam vjernice kao muhadžirke dođu, ispitajte ih, a Allah dobro zna kakvo je vjerovanje njihovo, pa ako se uvjerite da su vjernice onda ih ne vraćajte nevjernicima: one njima nisu dopuštene, niti su oni njima dopušteni; a njima podajte ono što su potrošili. Nije vam grijeh da se njima ženite kada im vjenčane darove njihove date. U braku mnogoboške ne zadržavajte! Tražite ono što ste potrošili, a neka i oni traže ono što su potrošili! To je Allahov sud, On sudi među vama – a Allah sve zna i mudar je.” (el-Mumtehina, 10.)
Ili, davanje prednosti smaknuću osobe nad nevjerstvom, kao što Allah dž.š., kaže: “Fitna je gora od ubijanja.” (el-Bekara, 191;217.)[1] tj. od ubistva osoba koji predstavljaju iskušenje po vjeru vjernika, zbog toga što je šteta koju proizvodi nevjerstvo veće od štete ubistva čovjeka.
Ili, davanje prednosti kidanju šake lopova i bičevanju bludnika i alkoholičara nad štetom koja nastaje iz samog čina krađe, zinaluka ili alkoholiziranja, a isti je slučaj i s ostalim kaznama koje su nam naređene da ih sprovodimo. One su nam naređene za sprovoditi i ako u samoj osnovi nisu lijepe, i one nose u sebi štetu samo što se tom štetom otklanja šteta koja je mnogo veća od nje a to je kriminal koji je veliko zlo, i to se zlo ne može otkloniti izuzev uz činjenje manjega zla.
Isti je slučaj i sa pitanjima džihada – rata i borbi. I ako je ubojstvo žena i djece i ostalih zabranjeno i haram – kad god se ukaže potreba za tim ono će se sprovesti i ubojstvo će i njih obuhvatiti poput korišćenja katapulta ili napada noću – što je sve dozvoljeno shodno sunnetu Poslanika s.a.w.s., kada je opsjedao grad Ta’if i kada ih je gađao katapultima, ili kada je u pitanju napad stanovnika nekog mjesta koji su idolopoklonici; sve je ovo otklanjanje štete fitneta i nevjerstva pa makar moralo doći do ubojstva onih koji se inače ne smiju ubijati!
Istog je statusa i mes’ela “teterrusa” – živog štita kojeg nevjernici stavljaju ispred sebe u ratu a sastavljenog od muslimana, koju spominju islamski pravnici u svojim djelima; džihad je odagnavanje štete nevjerstva i u džihadu znaju nastajati štete koje su manje od štete nevjerstva, tako da su islamski pravnici složni na toma da ako se ne može odagnati šteta od muslimana osim na način da se neki dio njih pobije tj. oni koji su stavljeni kao živi štit – takav postupak je dozvoljen, a ako se očekujuća šteta neće umanjiti tim činom, samo što ako će čišćenje živog štita biti podrška borbama i džihadu onda islamski pravnici imaju dva stava po tom pitanju. Oni koji dozvoljavaju to kažu: Ubiće se zbog šireg interesa džihada tako da će se ubijeni muslimanski borci smatrati šehidima; istog je slučaja i sprovedba kazni nad kriminalcima i borba protivu drumskih razbojnika ili ustanika itd.. U ovo će spadati i dozvola ženidbe robinje ako postoji bojazan od zapadanja u zinaluk – i ovo je široka oblast.
Četvrta vrsta je poput jela mrcine u nuždi; jelo je obavezno dobro djelo i ne može se sprovesti izuzev uz činjenje ovog lošeg djela, a interes jela je veći i jači (od štete mrcine). Suprotno ovome je loš lijek – njegova šteta je veća od njegove koristi u liječenju, a pogotovo ako postoji drugi lijek koji ga može zamijeniti. Dobročinstvo je ne oslanjati se na takve lijekove, a istog je statusa i pijenje alkohola ‘radi lijeka’.
Nakon svega navedenog da se razumjeti to da će se loše djelo u dvije situacije sprovoditi u praksu radi otklanjanja onoga što je mnogo gore od tog lošeg djela izuzev ako se to veće zlo ne može otkloniti na neki drugi način, i postizaće se ono što je korisnije od njegovog ostavljanja ako se to ne može ostvariti na neki drugi način. Isti je slučaj i sa dobrim djelom; u dvjema situacijama se dobro djelo neće raditi i to onda ako će se činjenjem izvjesnog dobrog djela ispustiti dobro koje je mnogo veće od njega ili ako će neko dobro djelo izazvati loše djelo čija će šteta biti mnogo veća od koristi dotičnog dobrog djela. Ovo je sve što se tiče vjerskog vaganja prioriteta!
Što se tiče obaranja i ispuštanja vadžiba/obaveze – zbog štete koju može nanijeti nekome na dunjaluku, kao i dozvola harama – zbog koristi koju može donijeti nekome na dunjaluku poput ispuštanja obaveze posta zbog koristi putovanja, ili ispuštanje ihramskih zabrana ili ruknova namaza zbog neke bolesti – ovo je posebna oblast koja spada u domen širine vjere i uklanjanja neugodnosti s njenog puta u vezi čega ima razlika između samih šeri’ata/zakonodavstava, za razliku od prvog spleta pitanja u vezi kojeg nema razilaženja između šeri’ata/zakonodavstava, i ako će doći do razilaženja u parcijalnim pitanjima. Sve ovo zdravi razum prihvata i potvrđuje, kao što je rečeno:
Nije pametan ona osoba koja
zna šta je dobro a šta je zlo!
Pametna je ona osoba koja zna
šta je bolje od dva dobra,
i šta je gore od dva zla!
Ili:
Pametna je ona osoba koja, kada je dvije
bolesti spopadnu, liječi onu koja joj je teža!
Ovakav način postupanja je prisutan i u ostalim oblastima života; ljekar je u potrebi za lijekom koji će ojačati pacijenta i otkloniti mu bolest i štetu pa će vagati da li da prilikom dobijanja snage izostavi to radi slabljenja bolesti ili da ga sprovede pri slabljenju snage pacijenta jer je ostaviti pacijenta snažnim i manje bolesnim preče nego li otkloniti oboje.
Nestanak snage iziskuje slabljenje, pa se stoga u razumu ljudi ustalilo pravilo da je u sušnim periodima padanje kiše milost – iako će se nečim, od onoga što zbog nje raste, ljudi koristiti radi činjenja zuluma, ali suša je mnogo štetnija po ljude (nego li prethodno spomenuti zulum, op.prev.)!
Isto tako, ljudi daju prednost postojanju nasilne vlasti nad anarhijom i bezvlašćem, što su i riječi pametnih mudraca:
“Šesdeset godina nepravedne vlasti
su bolje od jedne noći bezvlašća!”
Vlastima će se zamjerati na neprijateljstvu i zlu kojeg čini, i na neispunjavanju tuđih prava – onda kada se to bude u stanju učiniti, ali, ono što želim reći ovdje je slijedeće:
Ako osoba koja je preuzela opštu vlast ili neki od njenih ogranaka poput: uprave/imaret, vlasti/vilajet, sudstva/kada’, i tome slično – ako ne bude mogao izvršavati sve svoje obaveze (vadžibe), i ne bude mogao izbjeći sva zabranjena djela (harame), što ima u namjeri činiti, dok drugi ljudi namjerno to čine, a u stanju su to ispraviti – takvoj osobi je dozvoljeno da na sebe preuzme određenu vlast/vilajet, a možda će mu takav postupak biti i obaveza, jer, ako je vlast/vilajet, jedna od obaveza čiji se plod mora ubirati, poput borbe protivu neprijatelja, dijeljenja ratnog plijena, izvršavanja kazni, osiguravanja i bezbjednosti puteva – njeno izvršavanje će tada biti obavezno (vadžib).
Ako će sve to iziskivati zapošljavanje nekih ljudi koji to ne zaslužuju, ili uzimanje imetka od ljudi koji nije dozvoljen, ili davanje imetka nekome ko ga ne zaslužuje – jer se to ne može izbjeći – sve navedeno će spadati u opšte šeri’atsko pravilo koje glasi: “sve ono bez čega ne može doći do ispunjenja vadžiba ili mustehabba – to je vadžib ili mustehabb!” Nešto će biti vadžib ili mustehabb onda ako će šteta koja proizilazi iz njega biti manja od koristi koja proizilazi iz tog vadžiba ili mustehabba.
Čak, i ako bi sama vlast i uprava/vilajet, bio neobavezan, a u sebi sadrži zulum i nasilje, jer osoba koja ga praktikuje sprovodi nasilje i zulum sve dok tu vlast ne preuzme osoba koja za cilj ima umanjenje postojećeg nasilja, ili otklanjanje njegovog većeg dijela tako što će činiti nasilje koje je blaže ili slabije – takvo postupanje će biti dobro djelo (hasene), uz takav nijjet, i njegovo činjenje loših djela – koje čini s namjerom otklanjanja onoga što je gore i opasnije – će se smatrati dobrim djelom!
Ovo je oblast koja će se razlikovati shodno ljudskim namjerama/nijjetima, i ciljevima/mekasid, npr.: osoba koja je zulumćar i koja je na vlasti, i traži od druge osobe određenu svotu imetka, primoravajući ga na to, i u međuvremenu se neki čovjek založi da potlačenoj osobi olakša nasilje, svojevoljno uzimajući od njega određeni imetak, davajući ga nasilniku, kako prvi ne bi više nasilje činio nad ovim – ako bude u stanju to učiniti biće dobročinitelj, a ako se založi da tlačitelju pomogne biće griješnik!
U većini slučajeva, u ovim pitanjima je posrijedi pokvaren nijjet i pokvaren postupak. Što se tiče nijjeta on će biti kvaran onda kada je u pitanju želja za vlašću i imetkom, a što se tiče djela ona će biti kvarna zbog činjenja harama i nečinjenja vadžiba – ali ne zbog njihove međusobne konfrotacije i suprostavljenosti, niti zbog činjenja onoga što je vrijednije i bolje.
Uprava/vilajet, i ako je sama po sebi dozvoljena/dža’iz, lijepa/mustehabb, ili obavezna/vadžib, za nekog čovjeka će biti obaveznija ili ljepša u odnosu na drugog čovjeka, pa će se u takvoj situaciji dati prednost većem od dva dobra, što će nekada biti obavezno, a nekada lijepo!
U ovu oblast će spadati i Jusufovo a.s., preuzimanje na sebe obaveze “upravljanja riznicama” zemlje vladara Egipta; čak je u pitanju i zahtjev kojeg je Jusuf a.s., uputio kralju Egipta da ga na takvo mjesto postavi – mada su i kralj i njegov narod bili nevjernici – kafiri!
Allah dž.š., kaže: “Jusuf vam je, još davno, donio jasne dokaze, ali ste vi stalno sumnjali u ono što vam je on donio. Kada je on umro, rekli ste: Allah više neće poslije njega poslati poslanika! Eto tako Allah ostavlja u zabludi svakoga ko u zlu pretjeruje i sumnja!” (Gafir: 34.)
Allah dž.š., kaže: “O drugovi moji u tamnici, ili su bolji raznorazni bogovi ili Allah, Jedini i Svemoćni? & Oni kojima se vi, mimo Njega, klanjate, samo su imena koja ste im nadjenuli – vi i preci vaši – Allah o njima nikakav dokaz nije objavio…” (Jusuf: 39-40.)
Poznato je i to da su staro-egipćani, pored svog kufra i nevjerstva, imali i ustaljen običaj i zakon poreza i ubiranja imetka, kao i njegovog dijeljenja i trošenja na kraljevu svitu, kraljevu porodicu, kraljevu vojsku, kao i na kraljeve podanike, i taj zakon prihoda i rashoda imetka nije bio uspostavljen po sunnetu poslanika a.s., i njihovoj pravdi. Jusuf a.s., nije bio u stanju činiti sve što je htio tj. sve ono za što je smatrao da je od Allahove dž.š., vjere, jer mu se narod ne bi odazvao u tome. Jusuf a.s., je sprovodio pravdu i dobročinstvo onoliko koliko je mogao i svojom vlašću je uspio počastiti vjernike iz njegove porodice, što ne bi bio u stanju uspijeti da nije bio tamo gdje je bio. Sve navedeno spada u sklop i značenje Allahovih dž.š., riječi: “Allaha se bojte onoliko koliko možete!” (el-Tegabun: 16.)
Kada se međusobno suprostave dva vadžiba, i nije moguće napraviti spoj između njih – pa čovjek tada ukaže prednost jačem od ta dva vadžiba, ovaj drugi se, u ovakvoj situaciji, neće smatrati vadžibom, i osoba koja ga ne izvrši zbog toga što je izvršavala vadžib koji je bio preči od ovoga, se, u suštini stvari, neće smatrati ostavljačem vadžiba! Isti je slučaj i onda kada se međusobno suprostave dva harama, kada nije moguće izbjeći haram koji je veći, a da se ne počini onaj koji je manji – činjenje manjeg harama, u ovakvom slučaju, se, u suštini stvari, neće smatrati činjenjem harama; i ako će se ono prvo nazivati ostavljanjem vadžiba, i ovo drugo činjenjem harama – takvo što neće škoditi!
U ovom slučaju, reći će se slijedeće: Ostavio je vadžib/obavezu, iz opravdanog razloga, ili: počinio je haram radi:
– koristi koja je bila veća od njegove štete, ili
– radi nužde, ili
– radi otklanjanja onoga što je haramnije od njega!
Osoba koja prespava namaz ili ga zaboravi klanjati – on će ga naklanjati u drugom vremenu. Poslanik s.a.w.s., je rekao: “Ko prespava namaz ili ga zaboravi – neka ga klanja onda kada ga se sjeti; to je njegovo vrijeme, i nema drugog otkupa za njega!” (Sunen Nesa’i, Darimi)
Oblast međusobne suprostavljenosti i konfrotacije propisa je veoma široko polje, pogotovo u vremenu i prostoru u kojem je došlo do iščezavanja poslaničkih tragova i poslaničkog hilafeta. Ovakva pitanja se često javljaju u ovakvim kriznim situacijama, i što je slabljenje vjere veće dolazi do većeg javljanja ovih pitanja!
Ovo također zna biti fitna i iskušenje po islamski ummet, jer kada se dobro pomiješa sa zlom dolazi se do zabune. Neki ljudi – vidjeći samo dobro – daju mu prednost, pa makar u sebi nosio i ogromne greške; dok neki ljudi – vidjeći samo zlo – daju prednost njegovom nečinjenju pa makar u sebi nosio ogromno dobro.
Oni koji su umjereni (mutevessitun) – oni koji uvjek gledaju i u dobro i u zlo, nekada im se, ili većini njih, ne može baš ukazati količina određene korist ili određene šteta, ili pak uvide u čemu je korist ili u čemu je šteta, ali ne mogu naći osobu koja bi ih pomogla u činjenju tog dobra ili ostavljanju tog zla – jer su se strasti pomiiješale sa mišljenjima, na što se i misli ovim hadisom:
“Allah dž.š., voli oštro oko onda kada se dođe do pojave sumnji/šubuhat, i voli razborit um onda kada se dođe do pojave pohota i strasti/šehevat!” (el-Hiljeh, 6/199., Ebu Nu’ajm)
Na ‘alimu-učenoj osobi je obaveza da dobro i duboko razmišlja o ovim pitanjima tako da će obaveza u nekim pitanjima biti opraštanje po pitanju naredbi ili zabrana a ne totalno ohalaljivanje ili obaranje poput toga da se tražeći pokornost traži i činjenje nekog grijeha čija je šteta mnogo veća od koristi te naredbe pa će se izostaviti takva naredba kako se ne bi činio izvjestan grijeh; ili, prijavljivanje nekog kriminalca vlastima koji su nepravedni i zulumćari koji će mu veliko nasilje i nepravdu učiniti prilikom kažnjavanja – što je enormno veća šteta u odnosu na onu koju je sam počinio; ili, ako u zabranjivanju nekih loših djela stoji i ostavljanje nekih dobrih djela koja su mnogo korisnija od ostavljanja tih loših djela – pa će se prešutjeti zabranjivanje toga iz bojazni da takvo postupanje ne poluči ostavljanjem onoga što je naredio Allah dž.š., i Njegov Poslanik s.a.w.s., što je mnogo veće i vrijednije od ostavljanja samog lošeg djela!
‘Alim će nekada nešto naređivati, nekada će nešto zabranjivati, nekada nešto dozvoljavati, a nekada će prećutati određenu naredbu ili zabranu ili dozvoljenost nečega; nekada će narediti 100%-tno dobro, a nekada dobro koje prevaguje 50%, i nekada će 100%-tno zabranjivati zlo, a nekada zlo koje prevaguje 50%.
Kada se naiđe na sukob interesa i međusobnu konfrotaciju propisa (el-te’arud), daće se prednost onome što je preče i prioritetnije – kao što je to malo prije pojašnjeno – onoliko koliko se bude moglo!
Ako se osoba kojoj se nešto naređuje ili zabranjuje ne pridržava onoga što je moguće ili zbog neznanja/džehla, ili zbog nasilja/zulma, i nije se u stanju odmah otkloniti njegovo neznanje ili nasilje – možda je, u tom slučaju, bolje ustegnuti se od naređivanja mu ili zabranjivanja, kao što se zna reći da se na neka pitanja odgovara ćutnjom, kao što je Zakonodavac, na početku objave islamskog šeri’ata, prećutao određene obaveze ili naredbe, sve dok se islam nije uzdigao i jakim postao!
Isto tako će i učenjak (‘alim), odgoditi dostavu propisa, ili pojašnjenje istih (te’hirul-bejani vel-belag), zbog nekih opravdanih razloga i to do odgovarajućeg vremena, kao što je Allah dž.š., odgodio objavu određenih ajeta i pojašnjenje određenih propisa, sve do momenta dok se sam Poslanik a.s., nije našao u odgovarajućoj poziciji za potpunu predaju njima. Allah dž.š., kaže: “Mi nijedan narod nismo kaznili – sve dok im poslanika nismo poslali!“ (el-Isra’: 15)
Dokaz protivu ljudi počiva na dvjema stvarima:
1. Mogućnost poznavanja onoga što je Allah objavio.
2. Mogućnost rada i postupanja po tom znanju.
Što se tiče osobe onemogućene od znanja poput luđaka, ili osobe koja je onemogućena od rada po tom znanju – njima se neće naređivati, niti zabranjivati!
Ako se ne bude poznavao dio vjere, ili se ne bude bilo u stanju nešto od vjere izvršavati – na tako nešto će imati pravo osoba koja ne zna, ili osoba koja ne može sprovoditi u potpunosti vjeru, i ona je poput osobe koja nije bila u stanju saznati za cijelu vjeru, ili nije bila u stanju raditi po njoj, poput lude osobe na primjer. Ovakve situacije se obično događaju u periodu “feterata”.[2] Ako se u takvim periodima (mjesto/vrijeme), nađu učenjaci, ili emiri ili oboje, moraće raditi na bejanu i pojašnjavanju onoga s čime je došao Poslanik s.a.w.s., dio po dio, onako kako je to radio sam Poslanik s.a.w.s., onda kada je bio poslan – malo po malo! Poznato je da Poslanik s.a.w.s., nije govorio ljudima izuzev ono što se moglo znati i po njemu odmah raditi, a šeri’at nije odjednom dostavljen ljudima (već parcijalno, op.prev.), kao što se kaže: “Ako želiš da te drugi slušaju – onda im naređuj onoliko koliko mogu podnijeti!”
Osoba koja Allahovu dž.š., vjeru reformiše, kao i ona koja nastoji Poslanikov s.a.w.s., sunnet oživjeti – neće govoriti ljudima izuzev ono što se može znati i po njemu postupati, isto kao što se osoba koja primi islam ne može istog trenutka cijelom šeri’atu podučiti, ili pak od nje tražiti da svaku naredbu odmah izvrši!?
Ista je situacija i sa pokajnikom od grijeha, ili učenikom, ili onim koji uputu traži – ne može se, u startu, od njega tražiti cijela vjera, ili da mu se svo znanje najednom izrecituje – jer on ne može podnijeti takvo što, a sve što se ne može podnijeti – neće biti obavezno, a sve što nije obavezno – alim i emir nemaju pravo u startu to od drugih zahtijevati, već će izbjegavati naredbe ili zabrane koje se ne mogu znati ili izvršavati – sve do momenta kada se bude u stanju suprotno činiti, isto kao što je Poslanik s.a.w.s., odgađao neke propise i stvari sve do momenta kada im je došlo vrijeme.
Ovo se neće smatrati potvrdom harama, ili izbjegavanjem izvršavanja naredbi, jer vrlo dobro znamo da su obaveznost ili zabranjenost nečega uslovljeni znanjem i mogućnošću učinka – ali u našem slučaju je došlo do neispunjenja jednog od ova dva šarta/uslova, zato dobro promisli o navedenom pravilu, veoma je korisno!
Sada tek možemo razumjeti spadanje obaveze izvršenja velikog broja propisa, pa makar bili u pitanju vadžibi ili harami – zato što se nije bilo u mogućnosti vjera dostaviti (el-belag) – čime se dolazi do uspostave Božijeg dokaza po pitanju obaveznosti ili zabrane nečega! Nemogućnost – obara svaku naredbu ili zabranu, pa makar se radilo o obaveznosti u samoj osnovi, a Allah najbolje zna!
U navedena idžtihadska teorijsko-praktična pitanja spada i to da kada neki ‘alim/učenjak ili emir/vojskovođa nešto kaže ili uradi na osnovu svoga idžtihada ili taklida – ako drugi ‘alim ili emir takvo što ne smatra ispravnim – on takvo što neće naređivati ili takav će naređivati ono što on smatra da je interes i korist, ali ga neće i zabranjivati jer nema prava da brani drugome da slijedi njegov idžtihad, niti ima prava da drugoga obavezuje da ga slijedi. Ova pitanja su u njegovom slučaju oproštena, niti će ih naređivati niti će ih zabranjivati. Ona spadaju u domen dozvoljenog i oproštenog; ovo je veoma široka oblast, pa je uzmi u obzir i dobro o njoj razmišljaj.
_________________________
[1] Hafiz Ibnul-Kajjim el-Dževzijje rhm., kaže: „Fitna je gora od ubistva!“ – Allah dž.š., ovim ajetom, kaže: “Ono što je vama mrsko i što ste zamjerili muslimanima – i pored toga što je u pitanju težak čin – ono je ništa u odnosu na vaš kufr i nevjerstvo u Allaha dž.š., i odvraćanje i odbijanje ljudi od Allahovog puta i od Allahove kuće, uz progonstvo muslimana iz Mekke – a prave su mekkelije, i uz širk i idolopoklonstvo na kojem ste, kao i fitna i zlostavljanje koje ste vršili; sve je to mnogo teže i gore kod Allaha dž.š., od borbe koju vjernici vode u svetom mjesecu. Većina selefa je riječ „fitnu“, spomenutu u ovom ajetu, prokomentarisala sa značenjem širka i idolopoklonstva (mušrika, op.prev.).” (Pogledaj: Zadul-Me’ad, 3/150.)
[2] Šejhul-islam Ibnu Tejmijje rhm., kaže: “Pokornost Poslaniku a.s., je moguća samo uz poznavanje onoga s čime je on došao, kao i uz mogućnost rada i postupanja po tom znanju. Ako dođe do slabljenja znanja, ili se zapadne u stanje nemoći/’adžz – taj period se naziva “fetrom”, i postaje vremenom da’aveta i nubuvveta. Dobro obrati pažnju na ovo, jer je veoma korisno, a Allah najbolje zna!” Pogledaj: Medžmu’ul-fetava, 19/71..
————-
Vidi manjePreuzeto sa stranice https://minber.ba/category/fikh/
Koji je nagovještaj pojave haridžija?
Imam Muslim, rhm., u svom sahihu, bilježi od Ebu Hurejre, r.a., da je Poslanik, a.s., rekao: “Ako neki čovjek izjavi – ljudi su propali, znajte da je on najpropaliji!” Imam el-Nevevi, rhm., kaže: “Islamska ulema je složna na tome da je prijekor, spomenut u hadisu, upućen osobi koja takvu izjavu iskaviše
Imam Muslim, rhm., u svom sahihu, bilježi od Ebu Hurejre, r.a., da je Poslanik, a.s., rekao: “Ako neki čovjek izjavi – ljudi su propali, znajte da je on najpropaliji!”
Imam el-Nevevi, rhm., kaže: “Islamska ulema je složna na tome da je prijekor, spomenut u hadisu, upućen osobi koja takvu izjavu iskaže s ciljem potcjenjivanja ostalog svijeta, te smatranja sebe boljim od njih, vidjeći ružnim njihove postupke i djela. Data osoba će se tako ponašati zbog toga što nije svjesna Allahove dž.š., tajne i mudrosti u svemu što se dogaða s Njegovim stvorenjima!”Ko se bude podrobnije bavio historijsko-povijesnom graðom Islama i muslimana primjetiće da je olahko bavljenje propisom tekfira bilo obilježje velikog broja zabludjelih skupina i novotarskih sekti koje su se znale javljati na svakom mjestu, i u svakom vremenu, ustajući protivu jedinstvenog džema’ata muslimana.
Imam Tahavija, Allah mu se smilovao, u djelu “el-‘Akideh el-Tahavijje”, kaže: (84) Od našeg pravca nije ustajanje protivu imama, pa makar i nasilnici bili. Nećemo protivu njih dove učiti, niti ćemo im neposlušnost iskazivati. Smatramo da je pokornost pretpostavljenima – vid obavezne pokornosti prema Allahu, dželle ša’nuhu, izuzev ako nam narede izvršavanje grijeha. Na nama je obaveza da vladarima učimo dovu radi poboljšanja opšteg stanja. (85) Slijedimo sunnet, držimo se džemata, i klonimo se ekstrema, razilaženja i strančarenja!“
Haridžije su osnova, glava i temelj svim navedenim skupinama; oni su sekta koja je prva počela baviti se tekfirom muslimana i izvoðenjem istih iz Allahove, dž.š., vjere, zbog toga što su umislili da ostali muslimani nisu unišli u ovu vjeru onako kako to istinski treba!? Njihovi začeci se javljaju još 10. godine po hidžri, u vojni poznatoj po imenu el-Evtas, nakon raspodjele plijena s Hunejna.
U dva sahiha se bilježe predaje od Ebu Hurejre i Ebu Se’id el-Hudrija, radijallahu ‘anhu, da je Poslaniku, sallallahu ‘alejhi ve sellem, nakon raspodjele plijena s Hunejna, došao čovjek po imenu Abdullah Zul-Huvejsireh el-Temimi, koji reče: “Poslaniče, dijeli pravedno, jer nisi bio pravedan!? Poslanik, sallallahu ‘alejhi ve sellem, reče: ‘Jedan sam od propalih – ako ja ne budem bio pravedan! Teško tebi, ko će onda biti pravedan, ako je ne budem pravedan!?’ Omer, r.a., reče: Dozvoli mi da mu odrubim glavu! Poslanik, sallallahu ‘alejhi ve sellem, reče: Nemoj ga! Iz kičme ovog čovjeka će izaći ljudi koji će biti boljeg namaza od vašeg, i boljeg posta od vašeg, i noću će klanjati više od vas; Kur’an će čitati – ali im srca neće dosezati! Ispadaće iz vjere kao što strijela probada svoju metu.”
U drugoj predaji stoji: “Ako ih budem sreo – kaznio bi ih kaznom naroda Ad! To bi bili najgori leševi pod nebeskim svodom!”
U trećoj predaji se kaže: “Zabaviše se ubijanjem muslimana, dok mušrike i nevjernike zapostaviše!”
Nakon Poslanika, sallallahu ‘alejhi ve sellem, haridžije bijahu ti koji udariše na Osmana, radijallahu ‘anhu, zatim na Aliju, radijallahu ‘anhu, a potom i na halifu Mu’aviju, Allah bio zadovoljan njime. Otprilike bivaju suzbijeni u periodu emirstva Hadždžadž b. Jusufa, Allah mu se smilovao, kao i za vrijeme pravednog halife Omera b. Abdul-Aziza, Allah mu se smilovao. Od tada, haridžije kao sekta, bivaju razbijeni, ali njihove ideje i stavovi i dalje ostaju u životu!
Nastanak i pojava haridžija se smatra i jednom od mu’udžiza Poslanika s.a.w.s., jer nam je On, s.a.w.s., najavio nastanak takvih skupina ljudi, detaljno nam ih opisujući, kako bi se znali njih sačuvati!
Alija r.a., koji je dobar dio poslanikovih riječi i hadisa u povodu njih zapamtio, je stupao u borbene akcije protivu njih, nakon dugih i neuspjelih pregovora i razgovora s njima, upozorenja i opomena. Sa njima je vodio borbe čak do Nehrevana.
Šejh ‘Ali el-Šibl, Allah ga sačuvao, u jednom od svojih predavanja, kaže da se razlozi kompletne problematike haridžizma i pogrešnog tekfira muslimana, mogu svesti pod tri tačke, i to:
1. El-Džehl – neznanje.
2. El-Heva – strast i prohtjevi.
3. El-Taklid – slijepo povoðenje za drugima.
Na kraju navodimo predaju od Džunduba r.a., o kojoj bi trebalo svi malo dublje da razmislimo, a u kojoj stoji slijedeće: “Poslanik, s.a.w.s., nam je pričao: Neki čovjek reče: Vallahi! Allah neće oprostiti grijehe tome i tome! Allah, dželle ša’nuhu, zatim reče: Ko je taj što se kune Mnome da neću oprostiti grijehe tome i tome!? Neka zna da Sam tome već grijehe oprostio, a da Sam tvoja djela sva poništio!“ (Sahihu Muslim, br.2621.)
Molim Allaha dž.š., da sve muslimane poštedi zla ovih ljudi. Amin.
Priredio: Sead ef. Jasavić
Vidi manjePreuzeto sa https://minber.ba/nagovjetaj-pojave-haridija/
Da li je džehennem vječan?
Ono što s početka moramo naglasiti jeste da nema nijednog mjesta u Ibnu Tejmijinim rhm., knjigama koje eksplicite govore o tome da je džehhenem prolazan. Šejh Šu’ajb Arnaut je jedan od mnogih savremenika koji ovaj stav spočitava šejhul-islamu Ibnu Tejmijji i hafizu Ibnul-Kajjimu rhm., što se može viviše
Ono što s početka moramo naglasiti jeste da nema nijednog mjesta u Ibnu Tejmijinim rhm., knjigama koje eksplicite govore o tome da je džehhenem prolazan. Šejh Šu’ajb Arnaut je jedan od mnogih savremenika koji ovaj stav spočitava šejhul-islamu Ibnu Tejmijji i hafizu Ibnul-Kajjimu rhm., što se može vidjeti i u njegovoj knjizi „Šerhul-Tahavijja“, na 422.str., a od čega su oni potpuno čisti. Napominjemo i to da nam sama njihova djela i knjige, i to na nekoliko mjesta, eksplicite govore o vječnosti i neprolaznosti džehennema, kao npr.:
Šejhul-islam Ibnu Tejmijje rhm., kaže: „Džehm b. Safvan smatra da Allahovo dž.š., znanje i njegove odredbe imaju kraj, i da Njegovi postupci imaju kraj, i da džennet i džehennem nestaju kao i njihovi stanovnici, tako da će na kraju samo Allah dž.š., ostati!? Ali, istina je da džennet i džehennem neće nestati i da su oni vječni, i da će džennetlije vječno uživati u džennetu, i da će džehennemlije vječno biti kažnjavani u džehennemu – i svemu tome nema kraja, kao što nema kraja ni Allahovom znanju niti Njegovim odredbama!“ (Pogledaj: Der’ul-Te’arud, 1/403.)
Šejhul-islam Ibnu Tejmijje rhm., kaže: „Selef i imami ovoga ummeta kao i sav ehlu-sunnet vel-džema’at, su složni na tome da ima stvorenja koja neće nestati, niti u potpunosti propasti, poput Dženneta i Džehennema i ‘Arša itd.. Da će sva stvorenja nestati – to su zastupali neki apologetičari-novotari poput Džehma b. Safvana i onih koji se s njim složiše od mu’utezila, i ostali slični njima. Ovo je neispravan stav, i u suprotnosti je sa Allahovom Knjigom, sunnetom Njegova poslanika s.a.w.s., i idžma’om selefa ovoga ummeta – u čemu se može jasno primjetiti vječnost dženneta i njegovih stanovnika, kao i vječnost ostalog, što sve ne možemo sada spominjati na ovom parčetu papira. Jedan dio apologetičara i filozofa je iznosio i logičke dokaze nemogućnosti nestanka svih stvorenja, a Allah najbolje zna!“ (Pogledaj: Medžmu’ul-Fetava, 18/307.; Bejanu Telbisil-Džehmijje, 1/581.)
Šejhul-islam Ibnu Tejmijje rhm., nam u svojim djelima eksplicite potvrðuje konsenzus islamskih učenjaka da je džehennem vječan, i čak odgovara džehmijama na njihove zablude – pa kako da se njemu pripiše neki drugi stav mimo ovog?
Šejhul-islam Ibnu Tejmijje rhm., spominje i čiji je stav „prolaznosti džehennema“ tj. kaže da je to stav Džehma b. Safvana, čelnika džehmijja, i Ebu Huzejla el-‘Allafa, čelnika mu’utezila – pa kako da on zastupa njihove stavove!?
Šejhul-islam Ibnu Tejmijje rhm., kaže: „Imam džehmijja, Džehm b. Safvan i Ebul-Huzejl el-‘Allaf, imam mu’utezila, su stava da dogaðaji/havadis ne mogu biti vječni ni u budućnosti ni u prošlosti. Džehm je smatrao – ako je to tako, to onda iziskuje nestanak dženneta i džehennema, i propast svega osim Allaha, kao što i nekada sve to nije postojalo osim Njega. Selef/prve generacije kao i imami-mezheba su ovakvo razmišljanje zanegirali džehmijjama, a bilo je i onih koji su ih zbog toga proglasili nevjernicima, zbog toga što Allah dž.š., kaže: „To je ono što vam se obećava za Dan u kome će se račun polagati; & to će, doista, blagodat Naša biti, koja nikada neće prestajati!” (Sad, 53-54.); ili: „Ovakav Džennet obećan je onima koji se budu Allaha bojali: vrtovi s rijekama, s plodovima kojih uvijek ima i s trajnom hladovinom.“ (el-Ra’ad, 35.)“ (Pogledaj: Minhadžul-Sunneh el-Nebevijje, 1/310.)
Ono što je za čuðenje jeste i to da šejh Ibnu Abdul-Hadi, navodeći djela šejhul-islama Ibnu Tejmijje rhm., spominje i njegovo zasebno djelo koje ima na ovu temu: قاعدة في الرد على من قال بفناء الجنة والنار – “Pravilo u odgovoru onima koji smatraju da su džennet i džehennem prolazni!“ (Pogledaj: العقود الدرية في مناقب ابن تيمية 67 دار الكتب العلمية)
Šejh el-Kari rhm., u svome odgovoru Ibnu Arebiju, kaže: „Što se tiče toga da Ibnu Tejmijje el-Hanbeli smatra da će nevjernici na kraju ipak izaći iz vatre – to je sama potvora i laž na njega!“ (Pogledaj: el-Reddu ‘alel-ka’iline bivahdetil-vudžud, str. 86.)
A šta kaže hafiz Ibnul-Kajjim rhm.:
Hafiz Ibnul-Kajjim rhm., kaže: „S obzirom da se ljudi dijele na tri skupine: dobre bez primjese zla, zle bez primjese dobra, i one koji u sebi imaju i dobra i zla, stoga se i njihova staništa dijele na troje: kuća suštog dobra (džennet), kuća suštog zla (džehennem) – i ove dvije kuće nikako ne nestaju, i kuća pripremljena za one koji u sebi nose i dobro i zlo – i to je kuća/stanište koja će nestati; to je stanište griješnika, a u džehennemu neće vječno ostati nijedan od griješnika-muvehhida, jer će oni – nakon što budu kažnjeni za svoje grijehe – biti izvedeni iz džehennema i uvedeni u džennet, tako da neće ostati vječno ništa osim kuće samog dobra (dženneta) i kuće samog zla (džehennema)!“ (Pogledaj: el-Vabil el-Sajjib, 1/24.)
Hafiz Ibnul-Kajjim rhm., kaže: „Dovde su stigle noge dvije skupine (onih koji smatraju da je džehennem vječan i onih koji smatraju da je prolazan), i čini mi se da ovo pitanje nećeš naći ovako obraðeno na drugome mjestu. Ako bude rečeno: A gdje je stalo vaše stopalo u ovom velikom i teškom pitanju koje je za nekoliko puta veće od sveg dunjaluka – biće rečeno: Stalo je kod riječi Allaha dž.š.: „Tvoj Gospodar, zaista radi šta hoće!“ (Hud, 107.); dovde je stiglo stopalo emirul-mu’minina Alije b. Ebi Taliba r.a., kada je naveo ulazak džennetlija u džennet, i džehennemlija u džehennem, govoreći o detaljima sa kojima će se susresti tamo, nakon čega je rekao: „A potom će Allah uraditi ono šta bude On želio!“; dovde su stigla stopala mnogih, a ono što smo po ovom pitanju rekli, čak i u cijeloj knjizi – šta je od toga tačno, od Allaha je, i On ga je dao, a što se nađe od pogrešnog – od mene je i od šejtana, a Allah i Njegov Poslanik su čisti od toga!“ (Pogledaj: Hadijel-Ervah, 1/274.)
Hafiz Ibnul-Kajjim rhm., kaže: „Ja sam po ovom pitanju na stanovištu i mišljenju emirul-mu’minina Alije b. Ebi Taliba r.a.: „Džennetlije će ući u džennet, a džehennemlije u džehennem – što opisa najljepšim riječima i opisom – a potom reče: Nakon toga će Allah dž.š., postupiti sa svojim stvorenjima onako kako On hoće i želi!“ (Šifa’ul-‘Alil, 1/264.)
Hafiz Ibnul-Kajjim rhm., kaže: „Mudrost Njegova je iziskivala da načini jedno stanište/kuću za tragaoca Njegova zadovoljstva tako što će Mu biti pokoran, što će Njegovoj zapovjedi prednost davati, i što će Ga voljeti – a to je džennet, u čemu ima svake vrste zadovoljstva… i jedno stanište/kuću za tragaoca razloga/sebeba Njegove srdžbe i ljutnje, koji će svojim prohtjevima prednost davati u odnosu na Njegovo zadovoljstvo, koji će na svaki način nastojati da kontrira Njegovim zapovjedima, koji će raditi ono što Mu je mrsko – od riječi i djela; koji će Ga opisivati onako kako Mu to ne dolikuje, koji će negirati ono s čime su došli Njegovi poslanici od opisa savršenstva i svojstava veličine – a to je džehennem, u čemu ima od svake vrste neugodnosti… i ta dva staništa su vječna!“ (Pogledaj: Tarikul-Hidžretejn, 1/230.)
Priredio: Sead ef. Jasavić
Vidi manjePreuzeto a minber.ba
https://minber.ba/da-li-je-dehennem-vjean/
Kako je nastao prvi širk na zemaljskoj kugli?
”Nuh reče: ‘Gospodaru moj, oni mene ne slušaju i povode se za onima čija bogatstva i djeca samo njihovu propast uvećavaju, i spletke velike snuju, i govore: ’Nikako božanstva svoja ne ostavljajte, i nikako ni Vedda, ni Suvaa, ni Jegusa, ni Jeuka, ni Jesra ne napuštajte!’ – a već su mnoge u zabludu dviše
”Nuh reče: ‘Gospodaru moj, oni mene ne slušaju i povode se za onima čija bogatstva i djeca samo njihovu propast uvećavaju, i spletke velike snuju, i govore: ’Nikako božanstva svoja ne ostavljajte, i nikako ni Vedda, ni Suvaa, ni Jegusa, ni Jeuka, ni Jesra ne napuštajte!’ – a već su mnoge u zabludu doveli, pa Ti, njima, inadžijama, samo propast povećaj!’“ (Nuh, 21.-24.)
Veoma je bitno da jedan musliman nauči i sazna kako je nastao prvi širk na Zemlji, i kako je nastao najteži grijeh, koji Allah, dž.š., neće oprostiti nikome! Širk po prvi put nastaje u Nuhovom, a.s., narodu, i to nakon što su bili na tevhidu i ispravnoj vjeri. Kada im je Allah, dž.š., poslao Nuha, a.s., da ih poziva da obožavaju samo Allaha, dž.š., Jedinog, i da ostave obožavanje kipova i idola, bili su inadžije i istrajavali su na svom širku, a prema Nuhu, a.s., postavili su se s nevjerstvom i poricanjem, govoreći ono o čemu nas sami Kur’ani-kerim obavještava: ”Nikako božanstva svoja ne ostavljajte, i nikako ni Vedda, ni Suvaa, ni Jegusa, ni Jeuka, ni Jesra ne napuštajte!“
Šejhul-islam Ibn Tejmijje, rhm., kaže: ”Osnova širka/idolopoklonstva, nastala je kod djece Ademove kao rezultat obožavanja dobrih ljudi – pobožnjaka, koji su bili poštovani i cijenjeni meðu svojim narodom. Kada su umrli, ljudi pohrliše njihovim grobovima, i napraviše slike i kipove po njihovom liku, nakon čega ih počeše obožavati! Ovako je nastao prvi širk meðu Ademovim potomstvom, i to u Nuhovom, a.s., narodu. Nuh, a.s., bio je prvi poslanik koji je poslan stanovnicima Zemlje radi pozivanja u tevhid/monoteizam, i zabranjivanja širka/politeizma, kao što Allah, dž.š., kaže: ”I govore: ’Nikako božanstva svoja ne ostavljajte, i nikako ni Vedda, ni Suvaa, ni Jegusa, ni Jeuka, ni Jesra ne napuštajte!’ – a već su mnoge u zabludu doveli…’“ (Pogledaj: Medžmu’ul-fetava, 14/363.)
‘Ata, rhm., prenosi da je Ibn Abbas, r.a., rekao: ”Kipovi iz vremena Nuha, a.s., kasnije su se zadržali meðu Arapima. Vedd je pripadao plemenu Kelb, u mjestu Devmetul-Džendel (izmeðu Iraka i Šama), a Suvaa je pripadao plemenu Huzejl. Jegus je pripadao plemenu Murad, a nakon njih plemenu Benu Gatif u mjestu Dževf kod Sabe (Jemen), dok je Jeuk pripadao plemenu Hemedan. Nesr je pripadao plemenu Hamir, porodici Zul-Kilaa. To su bila imena dobrih i pobožnih ljudi iz Nuhovog, a.s., naroda, ali, kada su pomrli, šejtan je naveo njihov narod da postave kipove nalik na njih na mjestima na kojima su inače uobičavali sjediti za svoga života, koje su kasnije nazvali po njihovim imenima – što i učiniše. Ta generacija ljudi nije obožavala te kipove, ali kada su oni pomrli, i kada je znanje iščezlo, ljudi su počeli obožavati te kipove (mimo Allaha, dž.š.)!“ (Sahihul-Buhari, br. 4636.)
Šejhul-islam Ibn Tejmijje, rhm., kaže: ”Osnova obožavanja kipova i idolopoklonstva proizilazi iz veličanja grobova, kao što Allah, dž.š., kaže: I govore: ’Nikako božanstva svoja ne ostavljajte, i nikako ni Vedda, ni Suvaa, ni Jegusa, ni Jeuka, ni Jesra ne napuštajte!’ – a već su mnoge u zabludu doveli…’“ (Pogledaj: Medžmu’ul-fetava, 27/124.)
Hafiz Ibnul-Kajjim, rhm., kaže: ”Veliki broj pripadnika selefa tvrdio je da su ovi ljudi bili dobri ljudi i pobožnjaci iz Nuhovog, a.s., naroda, ali kada su pomrli, kasnije generacije ljudi napraviše kult od njihovih grobova nakon čega isklesaše kipove po njihovom liku, i polahko ih počeše obožavati! Ovi ljudi su spojili dvije fitne – fitnu grobova i fitnu kipova. Na ove dvije fitne Poslanik, s.a.v.s., ukazao je u hadisu koji prenosi Aiša, r.a., da je Ummu Seleme, r.a, spomenula Poslaniku, s.a.v.s., crkvu koju je vidjela u Abesiniji, koja se zvala ”Marija”, pa mu je ispričala šta je sve u njoj vidjela od slika i ostalog. Poslanik, s.a.v.s., joj reče: ”To su ljudi koji, kada bi im umro neki pobožnjak ili dobri čovjek, napravili bi od njegovog groba bogomolju koju bi oslikali slikama; to su najgora stvorenja kod Allaha, dž.š.!” (Buharija, br. 424.)
Iz svega navedenog može se primijetiti da je glavni razlog obožavanja Vedda, Suvaa, Jegusa, Jeuka i Nesra bio veličanje njihovih grobova, koji su kasnije obilježeni kipovima koje su ljudi počeli obožavati, kako nam je na to ukazao Poslanik, s.a.v.s. Ovo je razlog zbog kojeg je Zakonodavac zabranio da se džamije/mesdžidi prave nad grobovima ljudi, jer su baš grobovi odveli brojne narode u veliko idolopoklonstvo (širk-ekber), ili možda u neke niže vrste širka. Duše su sklone tome da počine širk preko kipova odreðenih ljudi – dobrih pobožnjaka, ili preko kipova za koje su tvrdili da su obilježja svemirskih tijela itd.
Širk koji se čini putem groba nekog čovjeka – za kojeg se smatra da je dobar – bliži je dušama ljudi negoli širk putem običnog drveta, kamena i sl., stoga ćemo vidjeti da su idolopoklonici/mušrici kod takvih grobova ponizni, skrušeni i da im čine ibadet punim svojim srcem, a inače nisu takvi onda kada se nalaze u Allahovim kućama, ili su eventualno u vaktu sehura. Ima ih i koji im sedždu čine, dok se većina njih nada berićetu namaza i dove kod kabura više nego berićetu namaza i dove u džamiji.
Zbog štete ovog tipa Poslanik, s.a.v.s., u korijenu siječe ovo stablo širka, apsolutno nam zabranjujući da čak i namaz obavljamo na grobljima, pa makar klanjač i ne imao za cilj svoga namaza berićetnost nekog mjesta, kao što se ima za cilj berićetnost džamija. Isto tako nam je Poslanik s.a.v.s., zabranio i da klanjamo namaz u trenutku izlaska sunca ili njegovog zalaska jer su to vremena kada se mušrici klanjaju Suncu, pa je zato Poslanik, s.a.v.s., zabranio svom ummetu da klanja tada, iako jedan namazdžija nema za cilj ono što ima izvjestan mušrik za cilj – a sve kao mjera preventive!“ (Igasetul-Lehfan, 1/185.)
Dakle, iz svega navedenog zaključujemo da je razlog nastanka prvog širka meðu djecom Ademovom na Zemlji bio pretjerivanje u veličanju i štovanju umrlih – dobrih ljudi i pobožnjaka, pa zbog toga Allah, dž.š., kaže: ”O sljedbenici Knjige, ne zastranjujte u svome vjerovanju i o Allahu govorite samo istinu! Mesih, Isa, sin Merjemin, samo je Allahov poslanik, i Riječ Njegova koju je Merjemi dostavio, i Duh od Njega; zato vjerujte u Allaha i Njegove poslanike i ne govorite: ‘Trojica su!’ Prestanite, bolje vam je! Allah je samo jedan Bog, hvaljen neka je On! Zar On da ima dijete?! Njegovo je ono što je na nebesima i ono što je na Zemlji, i Allah je dovoljan kao zaštitnik.” (En-Nisa’, 171.)
Allah, dž.š., ovim ajetom, nareðuje kršćanima da ne stavljaju Isaa, a.s., tamo gdje mu nije mjesto, i da ga ne izdižu na stepen koji ne dolikuje nikom osim Allahu, dž.š.! Ovaj ajet, iako se obraća kršćanima, općenitog je karaktera, i obuhvata sve nacije i narode, upozoravajući ih da ne postupaju s dobrim ljudima onako kako su kršćani postupili s Isaom, a.s., ili jevreji s Uzejrom, a.s., a sve ovo nam potvrðuje i hadis koji prenosi Ibn Abbas, r.a., koji je čuo Omera b. el-Hattaba, r.a., da je s minbera rekao: čuo sam Allahovog Poslanika, s.a.v.s., kako kaže: ”Nemojte me uzdizati i u zvijezde okivati onako kako su kršćani uzdigli Isaa, sina Merjeminog; ja sam Allahov rob, pa stoga govorite: ‘Allahov je rob i njegov Poslanik!’“ (Buharija, br. 3261.)
Šejhul-islam Ibn Tejmijje, rhm., kaže: ”I s kraja grada žurno doðe jedan čovjek i reče: ‘O narode moj, slijedite one koji su vam poslani, slijedite one koji od vas ne traže nikakvu nagradu, a na pravom su putu! Zašto da se ne klanjam Onome Koji me je stvorio, a Njemu ćete se vratiti? Zašto da prihvatam druge bogove mimo Njega? Ako Milostivi hoće da me snaðe neko zlo, njihovo posredovanje (zauzimanje) neće mi biti ni od kakve koristi i oni me neće moći spasiti, a ja bih tada bio u pravoj zabludi; ja vjerujem u Gospodara vašeg, čujte mene!’ I reći će se: ‘Uðite u Džennet!’ – a oni će reći: ‘Kamo sreće da narod moj zna zašto mi je Gospodar moj oprostio i lijep mi prijem priredio!’“ (Jasin, 20.-27.)
Ovo je vrsta šefa’ata (zauzimanja) koji idolopoklonici pripisaše melekima ili poslanicima ili pobožnjacima, gdje i kipove po njihovom naliku napraviše i rekoše: ”Naše traženje zauzimanja od ovih kipova predstavlja traženje zauzimanja od njih samih!?“, i zbog istog cilja obilaze njihove grobove govoreći: ”Mi tražimo od njih šefa’at, nakon njihove smrti, kako bi se zauzimali za nas kod Allaha, dž.š.“ Napraviše im likove i počeše ih obožavati!
Ovu vrstu šefa’ata, zauzimanja i posredovanja – Allah, dž.š., kao i Njegov Poslanik, s.a.v.s., poništava, kudeći mušrike zbog tog čina, proglašavajući ih nevjernicima. Allah, dž.š., govoreći nam o Nuhovom, a.s., narodu, kaže: ”I govore: ’Nikako božanstva svoja ne ostavljajte, i nikako ni Vedda, ni Suvaa, ni Jegusa, ni Jeuka, ni Jesra ne napuštajte!’ – a već su mnoge u zabludu doveli…’“
Ibn Abbas, r.a., kaže da su oni bili dobri ljudi, pobožnjaci, iz Nuhovog, a.s., naroda, čije grobove, nakon njihove smrti, ljudi počeše obilaziti, a kasnije im kipove po njihovom liku napraviše, koje zatim počeše obožavati. Ovo je općepoznat slučaj koji se bilježi u knjigama tefsira i hadisa poput Buharije i ostalih.
Ovu praksu dokinuo je Poslanik, a.s., i u korijenu ju je sasjekao, i kao mjeru preventive ostavio, proklinjući svakog onog ko pretvori grobove poslanika i pobožnjaka u džamije u kojima se obavljaju namazi, pa makar i klanjač u njima, tj. u džamijama, ne tražio od umrlih da se zauzimaju za njega. Poslanik, s.a.v.s., takoðer je zabranio i da osoba klanja namaz okrenuta prema grobovima, i poslao je Aliju b. Ebi Taliba, r.a., s naredbom da ne ostavi izdignutog groba a da ga ne poravna sa zemljom, niti kipa a da ga ne uništi. Poslanik, s.a.v.s., takoðer je prokleo slikare i kipare.“ (Pogledaj: Medžmu’ul-fetava, 1/152.)
Molimo Allaha, dž.š., da sačuva nas i potomstvo naše od širka i obožavanja nekog drugog mimo Njega, subhanehu ve te’ala. Amin!
Priredio: Sead ef. Jasavić
Vidi manjePreuzeto sa minber.ba
https://minber.ba/kako-je-nastao-prvi-irk-idolopoklonstvo-na-zemaljskoj-kugli/
Kakva su bića Džinni i šta znamo o njima?
1.Džinni su hakika/stvarna pojava, i nisu hurafa/izmišljotina. 2.Džinni su stvoreni radi ‘ibadeta/robovanja Allahu dž.š.. 3.Džinni su stvoreni od vatre. 4.Džinni su nazvani ovim imenom zbog toga što je kod njih osnova skrivenost i prikrivanje. 5.Džinna ima nekoliko vrsta; neki od njih lete, neki odviše
1.Džinni su hakika/stvarna pojava, i nisu hurafa/izmišljotina.
2.Džinni su stvoreni radi ‘ibadeta/robovanja Allahu dž.š..
3.Džinni su stvoreni od vatre.
4.Džinni su nazvani ovim imenom zbog toga što je kod njih osnova skrivenost i prikrivanje.
5.Džinna ima nekoliko vrsta; neki od njih lete, neki od njih se pretvaraju u zmije, neki se kreću ogromnom brzinom.
6.Svaki čovjek ima po jednog džinna uz sebe koji se ne odvaja od njega tokom cijelog života.
7.Džinni umiru.
8.Džinni jedu i piju, samo što se džinn nevjernik hrani od onoga nad čim nije spomenuto Allahovo ime, a isto tako se hrani i sa onim koji jede lijevom rukom.
9.Džinni se mogu pretvarati u razne oblike – pretvaraju se u ljude, u paščad, u stoku itd..
10.Riječ džinn se odnosi na sve vrste džinna, dok se riječ šejtan odnosi samo na džinne-nevjernike.
11.Najveća fitna koju voli izazvati i proizvesti šejtan jeste razdvojiti između dvoje, a pogotovo između muža i žene.
12.Džinni su obveznici/mukellefun isto kao i ljudi, i ima ih džinna-muslimana i džinna-nevjernika.
13.Muhammed s.a.w.s., je i Allahov poslanik njima.
14.Džinnima se tkđ. bilježe djela, pa će za dobra djela biti nagrađeni, dok će za loša djela biti kažnjeni.
15.Ko se pokaje od džinna uživaće u Allahovu dž.š., magfiretu i oprostu.
16.Džinni će biti proživljeni na Sudnjemu danu, isto kao i ljudi.
17.Džinni-nevjernici će biti kažnjeni džehennemom.
18.Džinni su stvoreni od vatre, ali oni sada nisu u vatrenom obliku.
19.Džinni-vjernici će ući u džennet – po jačem mišljenju.
20.Džinna ima muških i ženskih.
21.Džinni se međusobno žene i plode.
22.Džinni su obično aktivni noću.
23.Šejtani ne mogu otvoriti vrata, niti mogu otkriti nešto ako je nad svim tim spomenuto Allahovo ime.
24.Džinni imaju moć nošenja teških stvari, i njihovog prenosa s mjesta na mjesto.
25.Džinni imaju moć brzog kretanja.
26.Šejtan se smije – osobi koja zijeva.
27.Šejtan plače – onda kada čovjek učini sedžde-i-tilavet.
Priredio: Sead ef. Jasavić
Preuzeto sa minber.ba
Vidi manjehttps://minber.ba/27-podataka-o-svijetu-dinna/
Kako “Ehlu-Sunnet” razumjeva La Ilahe Illallah?
Pobornici Sunneta (ehlu-sunnet), odgovorno tvrde da “La Ilahe Illallah” znači: “Niko nema pravo biti obožavan mimo Allaha”, i ako će ljudi što-šta obožavati mimo Allaha dž.š.. Onaj koji istinski i jedino zaslužuje da Mu se robuje, i da Mu se čini ‘ibadet jeste Allah dž.š., Jedan, Jedini, a sve mimoviše
Pobornici Sunneta (ehlu-sunnet), odgovorno tvrde da “La Ilahe Illallah” znači: “Niko nema pravo biti obožavan mimo Allaha”, i ako će ljudi što-šta obožavati mimo Allaha dž.š.. Onaj koji istinski i jedino zaslužuje da Mu se robuje, i da Mu se čini ‘ibadet jeste Allah dž.š., Jedan, Jedini, a sve mimo Njega nema pravo, i ne zaslužuje da bude obožavano! Allah dž.š., kaže: “To je zato što je Allah – istina (hakk), a oni kojima se oni, pored Allaha, klanjaju – neistina (batil), i zato što je Allah uzvišen i velik.” (el-Hadždž: 62.)
Preuzeto iz djela: “Silsiletu šerhil-Resa’il”, str.146-148.autor: Šejh Salih b. Fevzan b. Abdullah el-Fevzan hfz.
Sead ef. Jasavić
Preuzeto sa minber.ba
Pročitaj detaljan tekst na ovu temu ovdje:
Vidi manjeKako hizbijjun i sljedbenici pokreta ihvanul-muslimin razumjevaju La Ilahe Illallah?
Oni su stava da “La Ilahe Illallah” znači: “La Hakimijjeh Illallah” tj. nema pravosuđa mimo Allaha. Svi znamo da je “hakimijja”, kako to oni nazivaju, jedan od djelova značenja “La Ilahe Illallah”, i da “La Ilahe Illallah” obuhvata sve vrste ‘ibadeta, ali ih u isto vrijeme pitamo: Gdje su ostali ibaviše
Oni su stava da “La Ilahe Illallah” znači: “La Hakimijjeh Illallah” tj. nema pravosuđa mimo Allaha. Svi znamo da je “hakimijja”, kako to oni nazivaju, jedan od djelova značenja “La Ilahe Illallah”, i da “La Ilahe Illallah” obuhvata sve vrste ‘ibadeta, ali ih u isto vrijeme pitamo: Gdje su ostali ibadeti? Je li to samo “hakimijjet” ibadet? Gdje je borba protivu ostalih vrsta širka? “La Ilahe Illallah” treba razumjevati sa svim njenim aspektima. “La Ilahe Illallah” je veoma teška riječ, i ona će od vatre spasiti onoga ko je se ispravno prihvati, i sva vjera, od početka do kraja, je zasnovana na riječima “La Ilahe Illallah”, i sav da’avet poslanika, i sav sadržaj objavljenih knjiga je prožet ovom riječju!
Preuzeto iz djela: “Silsiletu šerhil-Resa’il”, str.146-148.autor: Šejh Salih b. Fevzan b. Abdullah el-Fevzan hfz.
Sead ef. Jasavić
Preuzeto sa minber.ba
Pročitaj detaljan tekst na ovu temu ovdje:
Vidi manjeKako džehmijje i mu’utezile razumjevaju La Ilahe Illallah?
Džehmijje i mu’utezile, kao i oni koji se za njime povode, su karakteristični po negiranju Allahovih imena i svojstava, jer je, po njima, osoba koja potvrđuje Allahova imena i svojstva – mušrik, dok se tevhid, po njima, ogleda u negiranju Allahovih imena i svojstava, a ne u njihovom potvrđivanju! (Dviše
Džehmijje i mu’utezile, kao i oni koji se za njime povode, su karakteristični po negiranju Allahovih imena i svojstava, jer je, po njima, osoba koja potvrđuje Allahova imena i svojstva – mušrik, dok se tevhid, po njima, ogleda u negiranju Allahovih imena i svojstava, a ne u njihovom potvrđivanju! (Dakle, po njima, prva dva stepena tevhida dolaze u obzir: “tevhidur-rububijjeh” i “tevhidul-uluhijje”, za razliku od “tevhidul-esma’i vel-sifat”, kojeg u korijenu negiraju. (op.prev.))
Preuzeto iz djela: “Silsiletu šerhil-Resa’il”, str.146-148.autor: Šejh Salih b. Fevzan b. Abdullah el-Fevzan hfz.
Sead ef. Jasavić
Preuzeto sa minber.ba
Pročitaj detaljan tekst na ovu temu ovdje:
Vidi manje